Déu no és el problema, és la solució, és Amor!
Déu no és, és la solució!
Déu no és el problema. Ho som cadascú de nosaltres quan no aconseguim trobar Déu, o més ben dit, quan impedim que Ell ens trobi. Tota la història de la humanitat ho ha viscut i ho viu encara com a recerca de sentit. Déu no és el problema, sinó la solució als enigmes humans i al drama de l’existència. Sempre i de mil maneres, l’home i la dona de tots els temps s’han fet preguntes radicals, entre les quals hi ha la pregunta sobre qui és Déu, sempre unida al sentit de la vida, al seu origen i al seu destí. Són les preguntes religioses per excel·lència que, en un moment o altre, tots ens plantejam.
Aquesta recerca és pròpia de tota persona religiosa, ja que tracta d’establir qualque casta de relació amb el Transcendent, i s’esforça per superar les pròpies limitacions i familiaritzar-se amb qualque cosa o amb Qualcú que li doni respostes convincents. Les religions proposen formes de relació amb Déu, amb l’Absolut, però, prou vegades no cercam un llenguatge comú i no trobam respostes, perquè partim de nosaltres mateixos, dels nostres ídols, de les nostres precàries intuïcions i dels nostres interessos egoistes.
Sí, hem complicat Déu, tancant-lo en les nostres elucubracions i reduint-lo als nostres esquifits esquemes. Però, ho tenim fàcil si acudim a Jesús. Ell no sols ens ha parlat de Déu, sinó que ens hi ha fet entrar en relació, un Déu a qui anomena Pare i de qui no sols en podem parlar, sinó amb qui podem establir un diàleg proper, amistós i sincer. La prova, la tenim en la pregària del Parenostre. Per tant, per a comunicar-nos amb Déu, facem-ho amb el llenguatge que tots podem entendre, del més petit al més gran, que és el llenguatge de l’amor, perquè -com el defineix sant Joan- «Déu és amor» (1Jn 4,8).
Creim que és així perquè Déu ha estat el primer a estimar-nos (cf. 1Jn 4,10). Aquesta és la gran sorpresa que ens dona Jesús quan ens parla de Déu, el seu Pare i el nostre Pare, i ens promet la seva contínua assistència a través del seu Esperit. D’aquesta manera, Jesús ens fa participar d’un coneixement que sobrepassa les nostres capacitats. Pare, Fill i Esperit Sant intervenen constantment en la nostra vida, i ho fan amb una relació de comunió plena.
Creure en Déu Pare, Creador del cel i de la terra, és acceptar-lo des de la netedat, senzillesa i bondat del cor, des de la proximitat que ens regala el seu Fill Jesucrist. Gràcies a Ell, el coneixem, l’estimam i l’anunciam com Aquell que omple de sentit la nostra vida i és font d’esperança per a tots, sense distinció.
Creure en Jesucrist, únic Fill seu i Senyor nostre, és acollir-lo com a amic, escoltar-lo, parlar-li, viure com Ell, tractar els altres com Ell, estimar-los com Ell fins a l’extrem d’un perdó carregat de misericòrdia, obrint el cor a allò més miserable.
Crec en l’Esperit Sant, que és Senyor i infon la vida, Déu present en la meva vida, Déu en mi, i que ha pres possessió de la meva persona i m’inspira interiorment a fer el bé i a lluitar contra el pecat, la injustícia i tot mal, comunicant vida.
Tota la Trinitat present, misteri d’amor, de proximitat, de fraternitat, de solidaritat, d’implicació mútua per a viure en comunió i ser signes visibles i creïbles de Déu Pare, Fill i Esperit Sant davant la gent, tot i oferint-los el nostre testimoni d’amor.